יהדות ודמוקרטיה
בציונות הדתית:
מבט לשדה החינוכי

מאת
שלומית דמסקי-כהן

מנחה: אלירז קראוס

עמותת עתיד
2000-2001

Shlomit Demsky-Cohen has a BA from the Hebrew University in Political Science and Islamic and Middle Eastern Studies. She is completing an MA in Jewish Education. She is a homeroom teacher (mehanekhet) in the Masorati High School, Jerusalem, where she teaches Civics and Jewish Philosophy. 

Description

This study and its conclusions are presented here for the benefit of all teachers of Civics and related subjects concerned with teaching democratic values. In the first section, four different approaches regarding the relationship between Judaism and Democracy and their implications are discussed. The second section presents a analysis of interviews of Civics teachers in religious high schools in the Jerusalem area. They describe their classroom experience in teaching this subject. 

Abstract

Judaism and Democracy: An Educational Perspective
Shlomit Demsky-Cohen

     With the establishment of an autonomous state for the Jewish people, questions and issues that were deemed irrelevant in the area of state and religion were opened.  One such issue is related to the desired form of government particularly a democratic one and its value system, which was established in the newborn State of Israel.  Many ensuing questions were raised: Does the Torah endorse a particular form of government?  What is the place and authority of halakhah in government?  Does the democratic value system reflect Jewish sources and/or derives from them - or on the other hand, is it in conflict with them?

 The first section of this paper is an analysis of the different approaches in modern Orthodoxy to the relationship between Judaism and Democracy:

.	The inclusive approach which sees the roots and origin of Democracy in Judaism.  Accordingly, a correct reading of Judaism will show the compatibility between the two.

.	The second approach sees a conflict between the tenets of Judaism and Democracy.  However elements of the democratic system after undergoing strict evaluation can be accepted.

.	The third approach proposes no inherent conflict between the two because there is no connection between their two worldviews.

.	The dialogue approach emphasizes the differences and variations in both Judaism and Democracy and seeks to find their common denominator without hiding the inherent tension and contradictions of both worlds of thought.

     These approaches are presented as "ideal" types - however it is clear that persons taking a position on these issues will often adopt and identify with various shades and over lapping aspects of the different approaches. 

 These approaches are analyzed according to the following categories:

·	The extent of the relevancy of the classical Jewish sources that touch upon the subjects of government and society.  Do matters of government and democratic values have to be judged in the light of halakhah or are they outside of the realm of halakhah?
·	Is Democracy just a form of government or is it a worldview?
·	How is one to relate to Democracy? - Should Democracy be adopted as a fundamental philosophy of life or can one identify with democratic principles based on pragmatic concerns? Is it a lehathila - an  a priori matter or a bedi`avad - a post factum issue?
·	Educational application of these approaches.  What are the deficiencies and advantages of each approach in the educational process?  What are the problems for the teacher who has a fixed philosophy and how can that teacher be flexible in presenting the different approaches? 

      The second section of this paper presents an analysis of the interviews conducted with Civics ('ezrahut) teachers from religious high schools in the Jerusalem area.  The interviews concentrated on the question of the relationship between Judaism and Democracy and the teaching of Civics in religious schools.

      The following subjects were examined:

     What is the approach of the teachers to Judaism and Democracy?  What are the challenges and difficulties in teaching Civics in the religious school in general?  What are the actual contradictions between Jewish and democratic values based on examples and real life situations?  How do the beliefs and opinions of the teachers and the students influence the nature of the discussions and the dilemmas that arise?  What is the message that the teacher wants to convey other than general knowledge or facts?

 The conclusions of this study:

.	The relationship between Judaism and Democracy should be studied in the religious school system.  The "sanctified" democratic values such as individualism and open critique are part of our modern society and should be discussed and clarified in class. Discussion of this subject is naturally part of the framework of Civic Studies which is the proper venue for the clarification of their compatibility, non-compatibility, conflicts and harmony - as seen through actual real-life situations and questions and answer sessions.

.	In the past, Civics in high school was technical and informative (function of the Knesset and its authority, how Knesset members were elected, etc.). Today the study is more on the essence of government - how events change and develop - with class participation and analysis.

.	In light of the analysis in the first section of this paper, it is important to know which approach is presented in the chosen textbook now used in class. This textbook takes the first approach mentioned above.

The object of this study is to bring the subject of Civics in the religious high school to a new level, i.e., to clarify the relationship between Judaism and Democracy.  Religious students live and struggle with this complex dichotomy in their private lives. The classroom should bring out these inner conflicts between Judaism and Democracy.  (It is important that the teacher knows the opinions of the students and the climate of the school and is able to define his/her own position in this matter.)

מבוא:
בעבודה אסקור את הגישות השונות ליחס בין יהדות לדמוקרטיה בקרב הציונות הדתית מבחינה תיאורטית ומעשית בכיתה. 

"מחקר בינלאומי שנערך ב- 1996 ב- 27 מדינות, בקרב 31 אלף תלמידים, בדק דעות ועמדות של תלמידים בתחום הלאומנות, הגזענות והדמוקרטיה והותיר את בתי הספר הממלכתיים-דתיים של ישראל... בתחתית הטבלה. ניתן לסכם את המחקרים האמפיריים ולומר שהם מראים באופן עקבי במשך 20 השנים האחרונות, שכרבע מאוכלוסיית התלמידים הוא בעל דעות אנטי- דמוקרטיות מובהקות, כשליש הוא בעל השקפות דמוקרטיות מוצקות וכ- 40 אחוז הם בעלי תפיסות 'מעורבות', הכוללות מרכיבים דמוקרטיים ואוטוריטריים. המחקרים גם מראים באופן עקבי שהבעיה חמורה במיוחד במגזר הדתי והחרדי ובקרב בתי-הספר המקצועיים, אם כי גם בבתי הספר הממלכתיים העיוניים הנתונים רחוקים מלהשביע רצון".

מקטע זה עולה שיש בעיה במגזר הדתי בלימודי דמוקרטיה. כדי להגיע לשורש העניין ולהבינו ניתחתי בחלק הראשון של העבודה את העמדות השונות ביחס לדמוקרטיה (לא התייחסתי לדעות הקיצוניות השוללות את הדמוקרטיה מכל וכל) בקרב הציונות הדתית ובחלק השני של העבודה שוכתבו ראיונות שקוימו עם מורים לאזרחות בבתי ספר דתיים בראיונות אלה עולות הבעיות של המורים בנוגע ליחס שבין יהדות דמוקרטיה ומועלים הלבטים שלהם.

בבסיס העבודה עומדת הנחה שהקניית עקרונות הדמוקרטיה חשובה לתקינות של חברה וליכולת של התלמידים (אזרחים לעתיד) להשפיע עליה. 
נושא העבודה מעניין אותי באופן אישי כמורה לאזרחות וכאדם דתי, העבודה מאפשרת לי לבחון את היחס בין שני התחומים: יהדות ודמוקרטיה ולהבין את הבעייתיות בתחום זה גם בפן התיאורטי של הנושא וגם בפן היישומי בכיתה.   

חלק ראשון: ארבעה דפוסים מרכזיים

כוונת פרק זה למפות את הגישות השונות ליחס בין יהדות לדמוקרטיה בציונות הדתית, לארבעה 'דפוסים אידיאליים'. בכל דפוס יוצגו ארבעה קריטריונים להשוואה תוך הסתמכות על הוגה אחד או יותר שמתאים לדפוס. 
ארבעת הדפוסים הם: 
1.	הדפוס המכליל
2.	הדפוס המקבל מתוך הסתייגות
3.	הדפוס הממדר
4.	 הדפוס הדיאלוגי

את הדפוסים שהוזכרו לעיל, אנתח באמצעות ארבעה קריטריונים:
1.	 מידת הרלוונטיות של המקורות היהודיים הקלאסיים הנוגעים לשלטון וחברה, כלומר, באיזה מידה הדמוקרטיה היא תחום שבו צריכה לעסוק ההלכה? האם עמדה בנושאי שלטון וחברה מחייבת הסתמכות על מקורות יהודיים? אם כן, אילו מקורות יהודיים? האם על מקורות הלכתיים ממש או גם על מקורות שאינם הלכתיים (למשל מהתנ"ך)? ואם ההתעסקות בשאלות מסוג זה, אינה מחייבת עיון או הסתמכות על מקורות, מהו הנימוק לכך?.  
2.	התייחסות לדמוקרטיה כצורת ממשל או לדמוקרטיה כהשקפת עולם. הכוונה בדמוקרטיה כצורת ממשל היא לענייני ארגון המדינה, מימוש עקרונות כמו: הכרעת הרוב, הפרדת רשויות, שלטון העם ('ליברליות פוליטית'). לעומת דמוקרטיה כהשקפת עולם הכוללת אידיאולוגיה ליברלית שביסודה נשמרות זכויות האדם וממומש עקרון הפלורליזם (ליברליות פילוסופית). בכל ארבעת הדפוסים משתלבת יותר בקלות 'דמוקרטיה כצורת ממשל' מאשר 'דמוקרטיה כהשקפת עולם', אשר לגביה האמביוולנטיות יותר גדולה והפתרונות של כל דפוס שונים האחד מהשני. 
3.	 היחס בין יהדות לדמוקרטיה - מלכתחילה או בדיעבד, האם ישנה קבלה ערכית מתוך הזדהות מלאה עם עקרונות הדמוקרטיה או שהשיקולים לקבלה הם יותר פרגמטיים.
4.	 המשמעות החינוכית של הגישות, מהם החסרונות והיתרונות של כל גישה בשדה החינוכי. באילו בעיות יכול להיתקל מורה אשר בא מדפוס מסוים. ומהו מרוויח בנקטו דפוס זה על חשבון השני. 

הדפוס המכליל:
גישה זו יוצאת מנקודת הנחה שהיהדות כתורת חיים מכילה בתוכה את הטוב, הנכון והראוי. על פי גישה זו לא תמצא סתירה בין הדמוקרטיה לבין היהדות, אדרבה הדמוקרטיה מהווה חלק מהותי מהיהדות, ובעצם שורשיה המקוריים שאובים ממקורות יהודיים. 
אדם שמבטא עמדה זו הוא הרב יואל בן נון שמתייחס לנושאים אלה בראיון שנתן ליוסי דוד בשם: "הפרדת רשויות כאידיאל דתי".

1.	מידת הרלוונטיות של המקורות היהודיים הקלאסיים הנוגעים לשלטון וחברה: 
גישה זו מחייבת הסתמכות על המקורות היהודיים הקלאסיים, כל עקרון דמוקרטי המתקבל על הגישה הזו חייב להסתמך על המקורות (לדוגמא: עקרון הגבלת השלטון- מפירושו של האברבנאל על שמואל  א' ח' וכו'). 
נוסף על כך, יש הרואים במקורות היהודיים את השורשים האמיתיים של הדמוקרטיה,    ובמילים אחרות: לולא היהדות לא הייתה קימת הדמוקרטיה כפי שהיא.
הרב יואל בן נון מראה שהמגמה המקורית ביהדות משתלבת עם הרעיון הדמוקרטי:

"...כאשר התחלתי לפני שנים רבות לעסוק בנושאים אלה, היה נדמה לי שהמדינה הדמוקרטית רחוקה מאוד מהגשמת חלום הנביאים או מתפיסת מלכות ישראל ההלכתית, שלבטח אינה דמוקרטית, כך חשבתי... כשהתחלתי לעסוק בהלכות מלכים, התברר לי בהדרגה שהתפיסה הזאת מוטעית, והכרה זו נבעה דווקא מתוך לימוד תורה." 

מדברי הרב בן נון עולה שהבנת התורה השתנתה בעקבות לימוד אחר והתגלה בפניו הפירוש הנכון של המקורות המקראיים (וההלכתיים). במאמרו הוא מתייחס לעקרון הפרדת רשויות ואומר:

"לכן אין לי ספק שרעיון התאוקרטיה סותר את התורה ואת ההלכה באופן עמוק. נכון לצרף לרשויות המדינה היהודית-דמוקרטית רשות רבנית, תורנית, רבנות שהיא ההמשך של הכהונה, ולהעניק לה מעמד של רשות סטטוטרית, עם מרחב פעולה עצמאי. עם זאת, האיזון בין הרשויות הוא חיוני. כל הדגמים האחרים, כולל התאוקרטיה, סותרים את התורה. אם הרבנים ינסו לנהל את המדינה, והם אכן מגלים מדי פעם סימנים לרצון כזה, או אם מוסדות המדינה ירצו לפסוק הלכות בתורה, כפי שכבר קרה, זה יהיה מנוגד לתורה באופן עמוק. רשויות המדינה צריכות להתחשב בהלכה ובעולם הרבני, ולהפך זה הדגם הנכון ביותר מבחינת ההלכה." (ההדגשות שלי).

בקטע המצוטט מרבה הרב בן נון לנתח את שיטת המשטר הדמוקרטית לאור רוח התורה בלי להביא מקורות וסימוכין לדבריו (לפחות לא במאמר זה). מדבריו עולה שרעיון הפרדת רשויות בפרט והמשטר הדמוקרטי ככלל עולים בקנה אחד עם ההשקפה הנובעת מהתורה (ומההלכה) ושבעצם קריאה נכונה של התורה (בניגוד להבנתו את התורה "לפני שנים רבות") תוביל לכך שסתירה ביניהם אינה קיימת. 
ליבמן במאמרו מנתח מאין נובעת 'העמדה המכלילה' ומצטט את עמנואל רקמן: 

"...אם הם (הנוקטים בגישה המכלילה) מרגישים שהמצב הנוכחי הוא בלתי-נסבל ומהווה עלבון לאל ולחוקיו, הם יהיו קולניים ומיליטנטיים בניצול סמכויות הלכתיות ומקורות כדי להציע תיקונים בהלכה. אין הם פחות "אורתודוכסים" מעמיתיהם, ואולי אפילו יותר "אותנטיים" מבחינה הלכתית". 
ובהמשך אומר ליבמן: "... כמו כן, לחדשנות האורתודוכסית יש פן אפולוגטי לצד הפן הסתגלני."
בעמדה המכלילה יש מתח בין ייצוג האותנטיות מצד אחד, לבין מידה של הצטדקות (אפולוגטיקה), מדברי הרב יואל בן נון משתמע באופן ברור, שלדידו היהדות המקורית משתלבת עם סדרי מדינה דמוקרטיים, אך מניתוח דבריו, אפשר להניח שחל פה תהליך של מציאת ה'אותנטיות' הדמוקרטית בתורה לאחר שחלה התנגשות בין המציאות (הדמוקרטית) לבין היהדות ואפשר לראות בפתרונו של הרב בן נון גישה אפולוגטית האומרת מתוך התגוננות: 'גם אצלנו יש דמוקרטיה', לכן סביר להניח שתורות ותיאוריות אחרות מחוץ לעולם התורה יהיו בעלות יתרונות מסוימים, אך יצטרכו לקבל 'גיור כהלכה' בכדי להיכנס לתוך ה'יהדות'.

2.	התייחסות לדמוקרטיה כצורת ממשל או לדמוקרטיה כהשקפת עולם:
לפי גישה זו נוח יותר להכליל לתוך העולם היהודי את דמוקרטיה כצורת ממשל, ולהראות שהעקרונות הדמוקרטיים הקשורים לסדרי שלטון מתאימים לתורה ולהלכה. הגישה רואה בדמוקרטיה כצורת ממשל צורה נכונה וראויה לקבלת החלטות, לשלטון תקין וכו' אך תתקשה יותר לקבל את השקפת העולם הדמוקרטית-ליברלית הרואה באינדוודואל את המרכז. יחד עם זאת יצחק גייגר מביא שורה של רעיונות דמוקרטיים השייכים ל'דמוקרטיה כהשקפת עולם' הנובעים ממקורות יהודיים, דוגמת: זכויות מיעוט, פלורליזם, זכויות אדם וכו'.

3.	היחס בין יהדות לדמוקרטיה - מלכתחילה או בדיעבד:
מדבריו של הרב בן נון עולה שהיחס בין יהדות לדמוקרטיה מתבקש מלימוד נכון של התורה:

"...תפיסת השלטון הדמוקרטי, שאין בה שום גורם אנושי כל יכול, והיא מחלקת את הכוח בין הגורמים השונים, אין בה אישיות המזוהה עם השלטון, לא באופן מלא ואפילו לא באופן חלקי, שיטה זאת קרובה יותר מכל השיטות ומכל הדגמים לפתרון נכון מבחינת ההשקפה התורנית, פתרון ראוי ורצוי, המאזן בין שלטון אנושי ומלכות שמים."

אין עולה מדבריו שדמוקרטיה היא השיטה האידיאלית התואמת התאמה מקסימלית את התורה, אך היא הקרובה ביותר לכך. מתוך דבריו שהובאו לעיל ניתן להניח שאם השורשים של הדמוקרטיה מצויים ביהדות, אזי החיבור בין דמוקרטיה ליהדות לא רק מתבקש, אלא מבטא הזדהות ערכית.

4.	המשמעות החינוכית של הגישה:
·	 גישה זו יוצרת תלמיד הוליסטי שמתאפיין במעט קונפליקטים, עולמותיו מתחברים ויוצרים מעין מחשבה אחת קוהרנטית לגבי העולם, דבר שיוצר אצל התלמיד יציבות מסוימת.
·	גישה זו יכולה לאתגר את התלמידים למצוא את הדמוקרטיה ביהדות.
·	הדמוקרטיה מתקבלת לתוך העולם היהודי מתוך התלהבות, אך אם יווצר בקרב התלמידים קונפליקט בין העולם היהודי לבין הדמוקרטי, יתכן שלא יהיו להם הכלים להתמודד איתו ויוותר ריק ערכי אצלם שיוכל להתבטא בהליכה לדעה קיצונית (ראיית שחור או לבן ובמילים אחרות – קבלה בלעדית של יהדות או של דמוקרטיה).

הדפוס המקבל מתוך הסתייגות

דפוס חשיבה זה, מתאפיין בראיה פרקטית את המציאות. דהיינו, לא ניתן להישאר אדישים למתרחש, אי אפשר לדחות את הקיים בהווה, אף על פי שאינו נובע מהתורה יש לקבלו, אמנם לא ממניעים מהותיים-ערכיים אלא יותר ממניעים חיצוניים-מעשיים וכדברי הרב אבינר:
"...התורה אינה מצדדת בעקרונות הדמוקרטיים ואף אינה שוללת אותם. אבל מסירות של רוב העם היהודי היושב בציון לערכי הדמוקרטיה מחייבת את חכמי ישראל להביט בהם בעין יפה ולהצביע על קרבתם לתורה (לאחר סינון ומיון) על מנת למנוע קרע בין העם היהודי לתורה. כך נהגו חכמי ישראל מאז ומעולם ביחס לזרמים מחשבתיים שצמחו מחוץ לגבולות עם ישראל והשתלטו עליו בתקופה מסוימת. הם טרחו ועמלו לצמצם את העימות ביניהם על ידי חיפוש ואיתור של תכנים משותפים (אפילו חלקיים)."

מקטע זה עולה, שהבחינה החיובית של ערכי הדמוקרטיה היא משום שרוב העם היהודי מצדד בהם וכן על מנת שלא לגרום לקרע בעם. זאת אומרת שקבלת הדמוקרטיה איננה בגלל ערכה העצמי, אלא מתוך אינטרס או כורח חיצוני והוא שמרבית העם חושב שהדמוקרטיה טובה. לכן מתקבלת הדמוקרטיה כל עוד היא איננה מנוגדת לתורה. גישה זו תברר בדיוק מהי הדמוקרטיה ותעמול על סינון ההיבטים השונים שלה, את הטוב בעיניה תיקח ואת הרע בעיני היהדות תשלול. 

1.	מידת הרלוונטיות של המקורות היהודיים הקלאסיים הנוגעים לשלטון וחברה:
על פי דפוס זה, על היהודי המאמין להסתמך על מקורות יהודיים בכל אשר הוא עוסק, גם בעניינים הקשורים בציבור וגם ביחיד. מכאן שגם בענייני הנהגת המדינה יש להתבסס על דברי ההלכה. 
"... בזאת כבר אמרנו שהתורה קובעת עמדה ברורה לא רק בנוגע לאורח-חייו של היחיד אלא גם בנוגע לאורח-חייו הציבוריים, החברתיים והמדיניים. התורה אינה מחזיקה בדעה שהדת הוא עניין פרטי".
החיפוש הנכון והראוי אחר מקורות הלכתיים בנושאי משטר וחברה הוא דווקא אחר הקדום יותר

ולא שימוש במקורות מהדורות האחרונים.  הרב אבינר במבוא לחוברת שצוטטה לעיל כותב: 
העיון בנושא "תורה ודמוקרטיה" איננו חדש. לפני יובל שנים – סמוך להקמת המדינה ומיד לאחריה – נכתבה ספרות ענפה בנושא... אבל, כדרכה של תורה, עלינו "לחזור אל הראשונות". (ההדגשה שלי)
בחוברת מובאות גישות שונות ביחס לשאלת המשטר הראוי וכן ביחס לעקרונות דמוקרטיים מסוימים כמו הכרעת הרוב. לגבי צורת המשטר על פי התורה נסקרות שלוש עמדות: האחת של הרמב"ם והרמב"ן האומרת שהתורה מצווה על עם ישראל להקים משטר מלוכני.
השניה, שיטת הגאונים הגורסת שהתורה איננה מציבה דגם מחייב של משטר, אלא מסתפקת בהנחיות מגבילות במידה שהעם יאמץ את צורת השלטון המלוכני 
והשלישית, שיטת אברבנאל שמעלה על נס יסודות דמוקרטיים.
לסיכום, על פי דפוס זה ישנו הכרח להסתמך על מקורות הלכתיים בענייני מדינה, ישנה עדיפות להסתמך על מקורות קדומים ולא מהדורות האחרונים וכן גישה זו על פי רוב, לא מדברת במטבע לשון מוחלט, כמו: 'התורה אומרת' אלא מביאה גישות תורניות שונות להתמודדות עם הבעיה. 

2.	התייחסות לדמוקרטיה כצורת ממשל או לדמוקרטיה כהשקפת עולם:
הרב אבינר מכנה את השקפה זו כ'תרבות דמוקרטית' ואומר: 
"רבים מעיקריה של תרבות הדמוקרטיה… סותרים את יסודותיה של התורה. הסתירה איננה נובעת רק מהבדלי דגשים אלא ממגמות מנוגדות שאינן ניתנות לאיחוי. ניתן לסמן מספר נקודות בולטות: א.היעדרותן המופגנת של מחויבויות מוסריות. המונח "מחויבויות" הוחלף במונח "זכויות". האדם הוא בעל זכויות שעליו לממשן. מכאן לחשיבותה של התחרות לא רק ככלי אלא כאידיאל. ב. ישנה קפיצה מן ה"אני" אל האוניברסאלי המדלגת במכוון על הלאומי ועל המכנה המשותף היהודי... ג. אובדן החזון לטובת החירות והתחרותיות". 
מדבריו ניתן להבין שלא ניתן לגשר בין יהדות לדמוקרטיה כהשקפת עולם, מכיוון שהם שייכים לעולמות ערכים מנוגדים. מאחורי כל אחת עומדת תרבות ענפה עם הנחות יסוד מנוגדות בתכלית אחת לשניה. מאחורי היהדות ניצבת האמונה באל ומחויבות למצוותיו, השותפות הלאומית הקיבוצית לכל היהודים, תחושת היחד ואמונה בגאולת העם. לעומת זאת בתרבות הדמוקרטית האדם עומד במרכז כבעל זכויות טבעיות, הוא ניצב לבדו בתור אינדוודואל מנסה לממש את עצמו ואת יכולותיו באופן חופשי ותחרותי.    

3.	החיבור בין יהדות לדמוקרטיה - מלכתחילה או בדיעבד
לפי גישה זו היחס לדמוקרטיה הוא בדיעבד כפי שכבר צוטט מהרב אבינר. קבלת הדמוקרטיה היא 'רק כדי למנוע קרע בעם היהודי'. אין כאן קבלה ערכית כלשהי, ההיפך – הגישה הזו 'מסננת' היטב את הדמוקרטיה, כל מה שאינו ערכי, קרי מה שנוגע לצורת שלטון – מתקבל ואילו כל מה שיש לו נגיעה ערכית כלשהי – אינו מתקבל.

4.	המשמעות החינוכית של הגישה:
גישה זו מתאפיינת בשימת דגש רב על 'סמכות רבנים'. עימותים ומתחים בין עולם היהדות לבין הדמוקרטיה נפתרים בהליכה לרב ובקבלת תשובתו. מבחינה זו כל עוד הרב רואה את הדמוקרטיה באופן חיובי – התלמיד 'מחוסן' נגד שלילת הדמוקרטיה מכל וכל. אך אם הרב לא רואה בדמוקרטיה דבר חיובי כלל התלמיד יכול להגיע להסתגרות חברתית מסויימת (כמו אצל החרדים) או ללאומנות מסויימת (כמו אצל אנשי כהנא).

העמדה הממדרת:
גישה זו יוצאת מנקודת הנחה שאדם יהודי- דתי החי במדינה מודרנית נמצא בשני עולמות, עולם ההלכה והעולם המודרני. כל עולם מזוהה עם שפה ומערכת ערכים שונה "... כוחם של מדורים אלה להתאחד בתודעתם ובפעילותם ומניעת כל אפשרות של התנגשות חזיתית קטלנית ביניהם נעוצים בדיוק בחלוקה תרבותית זאת המתבצעת על ידי אלה המזוהים עם דפוס זה." גישה זו מאופיינת "בחוויה האנושית הדו – זמנית הידועה של היעדר היכולת לחיות בשלום עם משהו או עם מישהו וגם בלעדיהם. היא מהותית לדחף הנמצא בתשתית נפשותיהם של המזוהים עם הדפוס של הכוללנות הממדרת". 
ההוגה שמייצג גישה זו בצורה קיצונית וחי את חייו בצורה ממודרת הוא פרופ' ישעיהו ליבוביץ'. ליבוביץ' הפריד והבדיל את חייו התורניים מעולמותיו המדעיים והערכיים. לדידו התורה לא מלמדת את בני האדם היסטוריה, פיזיקה, ביולוגיה או אפילו ערכים, אלא כל כולה ציווים שעל היהודי המקבל עול מלכות שמים לעשות.  
 
1.	 מידת ההסתמכות על המקורות היהודיים הקלאסיים הנוגעים לדמוקרטיה:
לפי עמדה זו בעניינים הקשורים למשטר אין לחפש את 'דעת' ההלכה, אלא יש ללמוד מחכמת הגויים וניסיונם, יש למצוא פתרונות הקשורים למציאות העכשווית. 
כפי שליבוביץ' מגדיר את תפקיד היהדות: 
"כל בעיות האדם אינן נדונות מבחינת היהדות אלא לאור המגמה של עבודת ה'. מה שאינו מוגדר ומוסדר על ידי ההלכה הוא אינדפרנטי מבחינה דתית, והוא מסור להכרעתו החופשית של האדם המקבל עליו עול תורה ומצוות. אין ליהדות פרוגרמה פוליטית או חברתית לכתחילה, אלא בדיעבד". 
למסקנה דומה מגיע פרופ' אביעזר רביצקי:
 "...חיי הגלות לא עודדו את התפתחותה של דינמיקה הלכתית יוצרת בשאלות של מדינה ומשטר, שכן הם לא זימנו בעיות ופתרונות שוטפים בתחומים אלה, חכמי ישראל לא נדרשו להגיב לגביהם תגובות נורמטיביות מיידיות ולכן גם לא נוצרה ספרות ענפה של שאלות ותשובות בשדה הפוליטי כפי שנוצרה בנושאים הלכתיים אחרים. כדי לחדד את משמעות הדבר נדמה בנפשנו כאילו לא מוסד המדינה הוא שחדל להתקיים לאורך מאה דורות, אלא מוסד המשפחה היהודית, ועקב כך גם לא התנהלו דיונים קונקרטיים בענייני אישות, נישואין וגירושין, לא נשאלו שאלות ולא התפתחו הנחיות מעשיות. והנה עתה, לאחר מאה דורות, אנו באים לכונן מחדש את מוסד המשפחה. אנו פונים אפוא אל תלמידי החכמים היושבים בקרבנו ומבקשים לדעת מהו הדפוס של משפחה כזו? מה ישיבו לנו גדולי התורה והמשפט? כלום לא סביר להניח שהם ימליצו בפנינו ללכת בדרכי האבות להקים לנו משפחה יהודית פוליגמית... ושמא גם יתירו להרבות עבדים ושפחות כיאה לבית אב מכובד... " 
מסקנתו של רביצקי היא שאין ההלכה צד בעניין, אך המשל שהוא מביא מחדד את ההבדל בינו לבין ליבוביץ'. על פי רביצקי לא ברור מה היה קורה אם התחום הפוליטי כן היה מתפתח בהלכה במשך הדורות, האם אז היינו כן צריכים לפנות אל ההלכה, כפי שעושים בענייני מוסד המשפחה היהודית. 

2.	התייחסות לדמוקרטיה כצורת ממשל או לדמוקרטיה כהשקפת עולם:
ליבוביץ' מתייחס גם למשטר וגם להומניזם ושולל על הסף כל זיווג ביניהם ובין יהדות, וסבור ששתי מערכות אלה, ההומניזם והיהדות, הן מערכות זרות ללא כל חפיפה ביניהן. הוא יוצא נגד הגישה המנסה לראות את שורשי ההומניזם ביהדות ואומר "היהדות אינה הומניזם" על פי היהדות האל במרכז ואילו על פי ההומניזם האדם במרכז. 
"יהודים- במידה שחונכו ממקורות היהדות והודרכו על ידי היהדות – נאבקו ומתו על קידוש השם ומעולם לא נאבקו ולא מתו על קידוש האדם. כל יחסי-אנוש אינם נידונים ביהדות אלא מבחינת מעמדו של האדם לפני ה', ולא מבחינת ערך האדם מצד עצמו. לאחר ריקונה של היהדות מתכנה וממשמעותה הדתיים הספציפיים, אי אפשר לדלות ממנה הנחיה לחינוך האדם ולעיצוב דמותו. לפיכך... החדרת ערכים אנושיים = הומניסטיים איננה אפשרית על ידי חינוך ממקורות היהדות. החדרת ערכים "יהודיים" אינה אלא חינוך לתורה ולמצוות".

3.	היחס בין יהדות לדמוקרטיה - מלכתחילה או בדיעבד:
גישה זו איננה מעונינת לחבר בין שני העולמות. על פי השקפה זו עדיף לא לחבר את הדמוקרטיה בצורה מחויבת ליהדות ובכך לתת לה גושפנקה לגיטימית. זאת כדי להשאיר את היהדות טהורה וסטרילית, ככזו היכולה להתחבר עם תורות ותיאוריות אחרות, אך בפירוש לא להתמזג איתן. 
"...המסקנה היא, שאין ביהדות מלכתחילה שום פרוגרמה פוליטית או סוציאלית מסוימת. עול מלכות שמים, שיהודי מקבל על עצמו בצורת עול תורה ומצוות, אינו כולל חיוב להיות... סוציאליסט, מונארכיסט או רפובליקני דמוקרט או אוטוריטרי... הרי היא שוללת בפועל כל תביעה טוטליטרית של כל משטר מדיני חברתי... מבחינת הדת, המדינה והחברה לעולם אינן "ערכים" אלא צרכים הכרחיים בלבד, הן כתנאי לעצם הקיום האנושי והן כמסגרת קיומית למאמץ להגשים את התורה". 

לפי דבריו שאלת היחס בין יהדות ודמוקרטיה – מלכתחילה או בדיעבד אינה רלוונטית כלל מכיוון שאין ואסור להיות חיבור. שתי מערכות אלה הן נפרדות לגמרי אחת מרעותה היהדות האימפירית (כפי שהוא קורא לה) היא קיום תורה ומצוות ללא כל קשר למסגרת החברתית והמדינית שהיא רק קיום של צורך כלשהו אצל האדם וקשור לתקופה בה הוא חי ולא לתורה. כל נסיון 'להוציא' מהתורה תוכנית - פעולה פוליטית הוא הפיכת קיום התורה ש'לא לשמה'.  

4. המשמעות החינוכית של הגישה:
·	גישה זו קשה לחינוך. ישנה בעייתיות לחנך תלמידים לדיכוטומיה ומורכבות בין עולמם הדתי לבין עולמם הערכי, האידיאולוגי.  
·	קירבה לגישה החרדית המנתקת את היהדות מכל דבר.
·	גישה זו חסרה התלהבות ועוצמה.

העמדה הדיאלוגית:
העמדה הדיאלוגית, או כפי שסילברמן קורא לה 'כוללנות דיאלוגית', יוצאת מנקודת הנחה שהיהודי-הדתי המודרני אמון על ההלכה אך גם מחויב לעולמו המודרני הדמוקרטי. הוא יודע שקיימים הבדלים ניכרים בין שני עולמות אלו, אך הוא מעוניין לחבר ביניהם. לא להכליל האחד בשני (כבעמדה הראשונה), אלא לשמור על יחודו של כל עולם על המאפיינים שלו, תוך כדי דו שיח מתמיד שמפרה ונותן משמעות ערכית לחיים. 
"המזוהים עם דפוס זה הם בעלי תרבות משלהם, רוחשים כבוד כלפיה ומודעים להנחותיה... בלשונו של בובר יש להם "אני" משלהם והם בעלי מודעות גבוהה לתכניו/תכונותיו של "אני" זה... גודל ההערכה והכבוד שהם רוחשים לתרבות של עצמם, אינו מוריד מגודל כבודם כלפי תרבות הזולת ... מן העניין להטעים שפירושו של כבוד לתרבות הזולת איננו כלל וכלל דווקא הסכמה איתה... הם בעלי עניין בדברי בדובריה של תרבות הזולת והם בעלי נכונות ויכולת להקשיב ולקלוט את רחשיה של תרבות זאת.. או לכל הפחות הם מחויבים לדו-שיח ומשתדלים ככל שמשגת ידם לפתח את הכוחות הנפשיים והרוחניים הנדרשים לתהליך זה הם מודעם לכך שכל דו-שיח אמיתי עם הזולת טומן בחובו את האפשרות, אם כי לא את ההכרח לשינוי משמעותי... " 

משה הלינגר מציע מודל להתמודדות עם סוגיית יהדות ודמוקרטיה. ראשית הוא טוען שהיהדות תרמה תרומה משמעותית לדמוקרטיה הליברלית. הוא מפריד בין הדמוקרטיה הליברלית הצרופה לבין הדמוקרטיה הקהילתנית (קומוניטרית). הוא מצר על כך שהתרבות הישראלית סיגלה לעצמה דווקא את זו הליברלית ושוקדת על תהליך אטומיזציה (מלשון אטום – אינדוודואליזציה של היחיד) שהינו זר למורשת היהודית, שאמנם מדגישה את ערכו של הפרט שנברא בצלם, אך גם את המחויבות הקהילתית והזהות הלאומית. לכן הוא מציע לשלב את המורשת היהודית עם הפירוש הקומיוניטרי-קהילתי להשקפת עולם דמוקרטית. 
"המעבר הקבוע בין 'קריאה יהודית' של העולם המערבי הדמוקרטי, לבין 'קריאה דמוקרטית-ליברלית' של עולם ההלכה, צריך להיעשות בבחינת "רצוא ושוב". הדיאלוג המורכב היהודי-דמוקרטי יעשיר את דמותה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית ויצמצם פערים והתנגשויות. בכל מקרה, דיאלוג שכזה בין פנים לבין חוץ חיוני לתחייתה של הציונות הדתית, אשר במצבה העכשווי מיטלטלת בין כיוונים פונדמנטליסטיים לבין כיוונים חילוניים. למצער רבים בתוכה חיים בשני עולמות נפרדים ("מידוריים" במונחי ליבמן)".

1.	מידת ההסתמכות על המקורות היהודיים הקלאסיים הנוגעים לדמוקרטיה:הנוקטים בעמדה זו ידגישו את הפלורליזם בהלכה, את העובדה שעל כל בעיה יש מספר תשובות (במיוחד אם הבעיה היא פוליטית), ומתוך גיוון הדעות הם יבליטו את הפוסק (אף על פי שהוא 'דעת יחיד' או לא מפורסם) שהולם את עולמם המודרני:
"...כך למשל, כאשר תועלה ביקורת כנגד פסיקה הלכתית מסוימת, יופנו הערעור והביקורת לא כלפי ה"הלכה" עצמה במובנה המופשט, אלא כלפי פוסקי ההלכה, תוך כדי הצבעה על האופציות האחרות שקיימות בהלכה ורמיזה לאפשרות לפסיקה חילופית".
נוקטי גישה זו לעיתים ידגישו דווקא את השונות הגדולה של הפסיקות ויסיקו מכך שהעניין אינו שייך להלכה ולעיתים ידגישו שהפוסק פסק מתוך שיקול אישי ולא מתוקף כח מטאפיזי. ע"פ אחיטוב:
 "גישה זו תניח אי-וודאות מסוימת גם בתוך עולם הקודש, שכל אי הוודאות היא סיטואציה אנושית בסיסית. האמונה איננה משנה מצב זה. גם האמונה, המתבטאת בהלכה, חייבת להשלים עם חוסר וודאות לגבי ההלכה עצמה. ההכרעה לגבי ההלכה, החלה במקרה מסוים היא הכרעה אנושית, הנעשית על ידי בני הסמך, תוך שימוש בנורמות שבמקורות ובשיקול דעתם. והרי כולנו יודעים, שהמקרות אינם חד-משמעיים. עוד יותר ברור הוא, כי שיקול הדעת אינו אחיד. 'הלכה למעשה' היא התנהגות לפי שיקולים אנושיים, על כל הטעויות העלולות לחול בשיקולים כאלה". 
גם הלינגר מתייחס לכך וכותב:
"...המסקנה העולה מתוך הדברים עד לשלב זה: כבמקרים אחרים, המוטיבציה היא הקובעת. מוטיבציה דמוקרטית-ליברלית תוביל להדגשת טקסטים ה"נוחים" יותר לשם מתן לגיטימציה למשטר דמוקרטי-ליברלי... מוטיבציה אנטי דמוקרטית-ליברלית תוביל למהלכים הפוכים". 

2.	התייחסות לדמוקרטיה כצורת ממשל או לדמוקרטיה כהשקפת עולם:
עמדה זו מחויבת למציאות המודרנית ולכן חייבת להתייחס אל ה'דמוקרטיה כהשקפת עולם' באור חיובי כלשהו ולו רק כי הוא קיים ונוכח בעולמו של הדתי:
"השאלות, הביקורת, או סתם הרגשת אי-הנחת, יכולות להיות מופנות כלפי הוראות הלכתיות שונות, שיש להם משמעות לכאורה בנושאים, שהיחס שלנו אליהן כבר עוצב בעיקרו מתוך עמדות-מוצא הומניסטיות 'חוץ הלכתיות'. למשל: שוויון מעמד האישה".
בהמשך מביא אחיטוב בהערת שוליים את דברי הרב קוק המציע "קריטריון נועז להתמודדות במקרים דומים לאלה, וכוונתי במיוחד למקרים של סתירה לכאורה בין האינטואיציה המוסרית הטבעית של היהודי, ובין דרישות הנובעות מ"יראת שמים" שלו. (ומצטט את הרב קוק:) "אסור ליראת שמים שתדחק את המוסר הטבעי של האדם, כי אז אינה עוד יראת שמים טהורה… ואם תצויר יראת שמים בתכונה כזאת שבלא השפעתה על החיים היו החיים יותר נוטים לפעול טוב…  ועל פי השפעתה מתמעט כח הפועל ההוא, יראת שמים כזו היא יראה פסולה" (אורות הקודש, ג, עמ' כז)".

3.	היחס בין יהדות לדמוקרטיה - מלכתחילה או בדיעבד:
 לדעת בעלי הגישה הדיאלוגית לאדם המודרני אסור להתעלם מכך שהוא חי בעולם דמוקרטי שנחשב לצורת המשטר הטובה ביותר גם מבחינה מוסרית ולכן ודאי הדמוקרטיה נתפסת כדבר שהינו מחוייב המציאות. ולכן ההתיחסות אליה היא מלכתחילה. 

4. המשמעות החינוכית של הגישה:
בגישה זו המורה צריך להראות לתלמידיו את שונות הדעות גם בדמוקרטיה אך במיוחד ביהדות. השפה של הגישה הזו היא שפה של מתח ודילמה שיוצרים או לפחות אמורים ליצור דיאלוג שאינו מוכתב מראש. דברים אלה יכולים ליצור מצד אחד בלבול בקרב התלמידים, אך מצד שני גישה זו מראה שהיהדות איננה קופאת על שמריה אלא נענית לאתגרם שמציבה לה  המציאות.
לימוד וחינוך בצורה הדיאלוגית יוצרים מפגש בין השפה הדמוקרטיה ליהודית ונגד פיצול כמו בגישה הממדרת או הדגשת הניגוד כבגישה המקבלת מתוך הסתייגות.

חלק ב': ראיונות עם מורים לאזרחות
החל משנת תשס"א החלה לפעול תוכנית חדשה באזרחות לחטיבה העליונה בכל בתי הספר בארץ. מתוך ספר הלימוד אזרחות לחטיבה העליונה:
"נקודת  המוצא של הספר שלפניכם היא הכרזת העצמאות – מגילת העצמאות – המסמלת את קום מדינת ישראל. מגילה זו מבטאת את חזון האבות המייסדים לגבי אופיה הרצוי של המדינה כמדינת לאום יהודית ודמוקרטית, מדינה של כל האזרחים... החיים בתוך גבולותיה וכן מדינתם של בני הלאום היהודי החיים בתפוצות ואינם אזרחי המדינה... אחת ממטרותיו העיקריות של ספר זה היא להפוך את לימודי האזרחות לאקטואליים בעבור כל אחד וכל אחת מכם". 
הספר מחולק לשלושה חלקים עיקריים:
בחלק הראשון בוחנים את המשמעויות ואת ההשלכות הנובעות מן הגישות השונות לשאלה: "מהי מדינה יהודית". בין הגישות השונות מובאת גם הגישה הדתית לאומית.
בחלק השני: בוחנים את המשמעויות ואת ההשלכות הנובעות מן הגישות השונות לשאלה: "מהי מדינה דמוקרטית". בין העקרונות הדמוקרטיים השונים שנסקרים בפרק זה, משולבים העקרונות הדמוקרטיים כפי שהם באים לידי ביטוי ביהדות.
והחלק השלישי דן בישום עקרונות הדמוקרטיה והיהדות במדינת ישראל בפועל.

המורים המלמדים בבתי ספר דתיים צריכים להתמודד עם התוכנית החדשה כאשר היא מגדירה את עמדת הציונות הדתית בתוך הספר ומשלבת מקורות יהודיים המתייחסים לעקרונות הדמוקרטיים. 

בפרק זה ראיתי לנכון לראיין ארבעה מורים לאזרחות בבתי ספר דתיים, ולתאר כיצד הם רואים את היחס בין יהדות לדמוקרטיה, כיצד יחס זה בא לידי ביטוי בכיתה, כיצד הם מתמודדים עם בעיות בתחום זה בכיתה וכו'. 
בתחילה הוכן דף שאלות כללי לכל מרואיין, אך עם כל ראיון נוספו והושמטו שאלות מסוימות. כמו כן כל מרואיין 'לקח' את השאלות לכיוונים הנובעים מעולמו הפנימי: לתלמידים שהוא מלמד ולבית הספר שבו הוא עובד. 
מטרת הראיונות אינה לבדוק כיצד נלמד המקצוע בבית הספר וגם לא על מנת להשוות בין המורים השונים ודרך הוראתם, אלא להביא את גישתם של המורים לנושא, את ההתמודדות שלהם איתו, את הבעיות שלהם עם התלמידים סביב לימודי המקצוע. (אין כאן ניסיון להשליך את העמדות שסוקרו בפרק הראשון על המרואיינים, אלא לראות כיצד מורים מתמודדים עם היחס שבין יהדות ודמוקרטיה בשדה החינוכי. הפרק הראשון אם כן עומד כחומר רקע לראיונות אלו).

המרואיינת הראשונה היא מורה ותיקה לאזרחות המלמדת בתיכון עירוני דתי לבנות בירושלים. משמשת כמפמ"ר של המקצוע באזור ירושלים (מכונה אהובה). אהובה התייחסה ליחס בין יהדות לדמוקרטיה באופן מאוד פרקטי ולא בצורה פילוסופית תאורטית. היא קרובה ביותר לעמדה הממדרת הרואה תחום נפרד להלכה ותחום נפרד לדמוקרטיה, במקרים של התנגשות ההלכה צריכה לבוא לקראת ולהתפשר.

המרואיין השני הוא מורה בבית ספר תיכון דתי בירושלים, שימש כעוזר פרלמנטרי לאחד מחברי  הכנסת הדתיים, מלמד את מקצוע האזרחות כחלק מתוכנית פנימית של בית הספר ואחראי על תכניו הלימודיים (כינויו בני). לבני יש משנה סדורה ומובנת לגבי יהדות ודמוקרטיה, כזו שלא מבליטה את הסתירות והמתח אלא דווקא מבליטה את ההרמוניה ביניהם. ובמונחים שהשתמשתי בחלק הראשון ניתן לראות בבני ביטוי לעמדה המכלילה מהבחינה הזו שהוא לא מבליט את הסתירות בין דמוקרטיה ליהדות אלא דווקא את ההלימה ביניהם, (למרות שהוא רואה עצמו כמייצג הגישה הדיאלוגית). 

המרואיינת השלישית היא מורה ותיקה לאזרחות בישיבה תיכונית בגוש עציון (כינויה גאולה). גאולה נקטה יותר בגישה הממדרת, תוך כדי שימת דגש יתר על הדמוקרטיה מאשר על היהדות.

המרואיינת הרביעית היא מורה בבית ספר אליטיסטי לבנות דתיות בירושלים (כינויה דינה). דינה הציגה גישה דיאלוגית היא בחנה את הדמוקרטיה ואת היהדות כך שלא הבליעה את הסתירות ביניהם אך גם לא מידרה אותם. 

ארבעת הראיונות נותחו על פי שלושה נושאים מרכזיים:
א.	היחס בין יהדות ודמוקרטיה באופן כללי והרלוונטיות של ההלכה לנושא.
ב.	ההתמודדויות והקשיים בהוראת אזרחות בבתי ספר דתיים.
 ג. המסר שהמורה מעוניין להעביר לתלמידיו.

א. היחס בין יהדות ודמוקרטיה באופן כללי והרלוונטיות של ההלכה לנושא:
·	אהובה התייחסה לנושא בהיבט החברתי-מדיני שלו ואמרה שלדעתה המדינה לא צריכה להיות דתית אלא חילונית בעלת צביון יהודי.
"אני יותר טולרנטית גדלתי בשכונה חילונית – לא אכפת לי שיחיו כחילונים ואני בשלי. הייתי רוצה יותר במדינה שיהיה יותר צביון יהודי. מה שיש עכשיו די מספק, אך יש פגיעה בקונצנזוס… חוק החמץ אפילו המפד"ל חושבת לוותר עליו. אני חושבת שהחוק חשוב".
 לדעתה ההלכה לא רלוונטית כשיש התנגשות בין דמוקרטיה ליהדות בעניינים מדיניים, מכיוון שהמדינה אינה מדינת הלכה. אך עם זאת
יש דברים שההלכה הם בבסיס העניין כמו נישואים וגירושים שאצל חלק זה יהיה כמו ההלכה והכל רשום, אך יהיו גם נישואים אזרחיים"
ההלכה צריכה לצאת ממקום של פשרה, ולא להחמיר בדברים לדעתה
"היתר מכירה משקף מדינה יהודית- (פתרון ש) מתאים לכל אדם זהו פתרון הלכתי, שלא פוגע כלכלית, לא צריך ללכת ראש בראש. קשה לי מאוד שההלכה תנהל את החיים המדיניים".

·	בני התייחס לנושא יותר מהצד הפילוסופי – תיאורטי. לדעתו אין סתירה בין יהדות לבין דמוקרטיה מכיוון שיהדות היא פלורליסטית ודמוקרטיה היא פלורליסטית.
"יש פירושים מסוימים בדמוקרטיה ויש ביהדות שכן מתמזגים ולכן אני רואה את זה כמערכת ערכים שמשלימה".
בני מביא את היחס לגוי בהלכה כדוגמא למציאת פירוש שמסתדר עם הפירוש הדמוקרטי:
"יש בהלכה יחס לא שוויוני לגוי שזו בעיה מבחינה דמוקרטית אבל בדור שעבר הם עבדו על העניין הזה... והרב הרצוג כן התאים בין המערכות השונות כמו שעושים בתחומים רבים... בנושא של גוי, מטבע הדברים אני אטה לכיוון של הרב הרצוג ואני לא אטה לרב גינצבורג בגלל ההשקפה שגדלתי עליה"
בני רואה חשיבות רבה להסתמך על פסק הלכה:
"הקבלה של ההלכה אצלי היא מוחלטת אבל ההלכה היא פלורליסטית... חשוב שהחשיבה לא תסתור את ההלכה, ההלכה היא ביטוי למערכת ערכים פלורליסטית. אני לא אאמץ גישה שלחלוטין נוגדת את ההלכה ואף לא אתמוך בעמדה שתנגוד את עמדת הזרם המרכזי של פוסקי ההלכה שמקובלים עלי בנושאים דתיים"
לדעתו יש חשיבות בהשפעה הדדית בין היהדות לדמוקרטיה בנושאים מסוימים. הוא הביא דוגמאות לכך:
"הנושא של הפמיניזם שיש בו דו-שיח שההלכה והיהדות ודאי הושפעו מתפיסות פמיניסטיות, 'חכמה בגויים תאמין'... ובטח שדמוקרטיה מושפעת מתפיסת היהדות שלי למשל הנושא של נטייה מינית – הומוסקסואליים ולסביות. בתפיסה דמוקרטית יש תפיסות דמוקרטיות ששוללות את זה. כמובן בהשפעת התפיסה היהודית גם התפיסה האנושית שלי תשלול את זה..."  

·	לדעת גאולה יש סתירות רבות בין יהדות לבין דמוקרטיה במיוחד בנוגע ל'זכויות האדם והאזרח'. לדעתה אלה שני עולמות שונים, שהיא עצמה מקורבת יותר לעולם הדמוקרטי מאשר לעולם היהודי. בעולם היהודי היא מתקשה לקבל את סמכותם של הרבנים בכלל ובמיוחד בנוגע לעניינים הקשורים בדמוקרטיה:
"יש לי בעיה עם סמכות רבנית אני בעמדה של קיבוץ יבנה שסמכות רבנית עושה אותך רדוד ומוציאה ממך את היכולת להחליט, בהחלט נוטל ממך את החירות להחליט – עושה אותך בור."   
לשאלתי אם יש מקום לחיפוש אחר מקור הלכתי בנושאים דמוקרטיים היא ענתה שכן 
"אבל אני אגיד דבר שלא מקובל- לא תמיד לקבל אותו לפחות להתנגח איתו".

·	לדעת דינה אף על פי שלפעמים אפשר לראות התייחסות של היהדות לזכויות האדם והאזרח ולהגנה על חלשים, ההתנגשות היא בלתי נמנעת. לדעתה תפקידינו הוא למצוא דרך של פשרה ולפגוע כמה שפחות באחד הצדדים.
"אנחנו חיים במדינה דמוקרטית ומצד שני נאמנים לאיזו שהיא מסגרת הלכתית- דתית... אפשר לדבר על דיאלוג שכל צד מפרה את השני אבל צריך לדעת את המגבלות, דיאלוג שיכול להתקיים אבל יהיו תמיד את נקודות המתח שאי אפשר לגשר עליהם, ואז צריך להחליט בכל מקרה מה חשוב".
דינה חזרה במשך הראיון על המתח הקיים בין שני עולמות אלו וציינה שבמקרים אלה יש ללכת למקור ההלכתי:
"...אבל שוב אנחנו הולכים לאדם שיותר קרוב אלינו. גם לעצמי לא הייתי מכריעה באופן אישי. הייתי הולכת לאדם שאני הכי מזדהה איתו"

ב. ההתמודדויות והקשיים בהוראת אזרחות בבתי ספר דתיים:

·	אהובה אמרה שיש נושאים הקשים ללימוד מסיבות שונות. לדוגמא - כל שנה היא נתקלת מחדש בבעיות בנוגע ל'יחס אל הגוי', קשה לתלמידותיה לקבל שערבי-ישראלי הוא שווה-זכויות להן. הן מביאות ציטוטים ממקורות יהודיים המראים שהערבי אינו שווה ליהודי. לשאלתי איך היא מתייחסת לתגובות אלו היא עונה:
"קודם כל אמפטיה עם התחושות שלה, אני לא אתעלם שיש בעיה, אני אצטרך לבוא עם כמה כלים. קודם כל אני אבוא עם הכלי שלה – היא נתנה ציטוט אני גם אביא ציטוטים נגדיים. אבל לאחר מכן אני אביא את זה לרמה של יהודים בתוך עצמם, יש כאלה ויש כאלה. בכלל גם הרחבה לחיים הפרטיים. צריך לצאת מהמצבים שלהם שיוכלו להפנים. ולא אומר לך שזה עוזר הרבה".
סיבה נוספת שקשה ללמד היא כשיש התנגשות בין חומר הלימודים לבין רוח בית הספר:
"...יש נושא אחד 'הזרמים ביהדות'. לי קשה בבית ספר דתי לעשות הבחנה בין הזרמים השונים בין קונסרבטיבים בין רפורמים לבין אורתודוכסים. מכיוון שאם את אומרת שהקונסרבטיבים הם כן בתחום ההלכה (כפי שכתוב בספר) אז מה ההבדל בינינו? שבנות עולות לתורה, אז מה את אומרת להם שהם דתיים שמותר לנסוע בשבת שאישה תעלה לתורה בקבוצה מעורבת -  זה בסדר?".

·	בני ציין שהוא לא נתקל בקשיים בכיתה בנושאי יהדות ודמוקרטיה. הוא מוצא שהתלמידים באים מעמדות די ליברליות 
"הגישה בבית ספר מאוד ליברלית, גם בבית הספר וגם התלמידים. מבחינת סקאלה דתית וסקאלה של ימין שמאל. זה אמנם ימינה מהרטמן אך שמאלה מחורב ומנתיב מאיר... תלמידים מובנים לתפיסה הזאת הליברלית… יש מעט אמירות שובניסטיות ומעט מאוד אמירות כנגד ערבים כמיעוט, וגם לא הרגשתי שזה בא ממקור הלכתי"

בני מאמין בערך של לימודי דמוקרטיה מתוך מקורות יהודיים ומשתדל ללמד בצורה זו את תלמידיו
"יש בזה הרבה עוצמה כשזה בא מהיהדות... אני מאוד אוהב להעביר דברים דרך מקורות יהודים. אני מאמין שבחינוך לערכים דמוקרטיים, כשבא מתוך הזדהות עם ערכים תרבותיים מביאים להפנמה ואני מאמין שצורת הממשל מושפעת מערכים לאומיים, דמוקרטיה צרפתית היא לא דמוקרטיה בריטית. מטבע הדברים צביון של דמוקרטיה יהודית יכול להשתרש רק אם הוא נובע מתוך התרבות הלאומית".
בהמשך הראיון הוא הביא דוגמא איך הוא בתור מורה לאזרחות מלמד מתוך מקורות היהדות את
"המדינה של הובס מול לוק. לגבי הובס: 'אלמלא מורא מלכות איש את רעהו חיים בלעו'. מובא בגמרא משל של דג גדול בים שבולע דגים קטנים. (הכוונה להקבלה ל'לויתן' של הובס). כשאני מדבר על לוק אני מביא את התפיסה המלוכנית 'אלמלא זכו ישראל לא ניתן להם מלך'...".

·	גאולה ציינה בראיון שהיא נתקלת רבות בעימותים והתנגשויות לרוב בנושאים פוליטיים, כמו היחס לגוי, היא ציינה במיוחד מקרה שקרה לא מזמן:
"באותו היום של ההלוויה של צחי ששון לימדתי את הנושא 'שלטון החוק', ככה טוב כמו שלמדנו בהשתלמות, ואז צועק אחד התלמידים מראש צורים: יאללה חברה – כולם לצומת לזרוק אבנים על כל ערבי שעובר ואני אומרת: 'ריבונו של עולם כל השיעור הזה.. וזה מה שיצא בסוף'... אלה החיים מול התיאוריה מה שעניין אותו זה שמישהו מהקיבוץ שלו נרצח וזהו אחר כך דיברנו על כך שאסור לעשות הכללות...".
לגבי תוכנית הלימודים גאולה ציינה שהיא נתקלה בקושי מיוחד ללמד את הפרק "דמוקרטיה מתגוננת" (הכוונה לאמצעים לא דמוקרטיים שהדמוקרטיה יכולה להשתמש כדי למנוע מגורמים לחתור תחתיה) מכיוון שהתלמידים יותר מדי אהבו את השימוש באמצעים לא דמוקרטיים.
"הם רצו מישהו עם כח שיעשה סדר לכן השנה הדגשתי את נושא הפרדת הרשויות. איך שלטון יכול לקחת כח וכח זה דבר משחית היה לי קשה לשמוע איך הם רוצים להוריד מהדמוקרטיה.."
נוסף על לימוד הפרדת רשויות גאולה משתמשת רבות בסרטים כדי להמחיש להם לאן השימוש בכח יכול להוביל.

·	דינה מציינת שהיא הבחינה שדעת חלק מתלמידותיה היה יותר לכיוון הדמוקרטי ונגד כפיה דתית והיא היתה צריכה להגן על העמדה הדתית.  אך 
"העמדה היותר רווחת היתה לנסות את השילוב אך בהחלט היתה עמדה של דמוקרטיה ולוותר על כמה דברים ביהדות..."
במהלך השנה הביאו תלמידותיה מקרים מהמציאות וניסו ביחד להבין את הבעייתיות במקרה, להבין אילו עקרונות עומדים אחד מול השני ולגבש דעה בנושא לדוגמא שמירה על שלטון החוק כאשר החוק מורה על שמירה על הדת:
"דיברנו אחרי פסח על חוק החמץ. הם שאלו מה היה העניין ששילמו  100 ש"ח קנס. זה היה בדיוק הדילמה והם כן חשבו שמשהו שם חורה. מה שקומם אותם זה שאדם עובר בגלוי על החוק משלם 100 ש"ח קנס ועובר על זה הלאה ומה עם 'שלטון החוק'? אם יש חוק אז למה לא מיישמים אותו? למה מיישמים בצורה לא רצינית והתקשורת שהציגה את זה בצורה מאוד חד צדדית. ושמה בפירוש הבנות עמדו על הרגליים האחוריות בנוגע לחקיקה דתית. אבל זה בהחלט תלוי בהקשר" 

ג. המסר שהמורה מעוניין להעביר לתלמידיו:

·	אהובה רואה כמטרה שהתלמידות ילמדו לנמק את דבריהם, הן אפילו יכולות לגרום לה לשנות את עמדתה בכל נושא אם ישכנעו אותה בנימוקים עמוקים. נוסף לכך היא אומרת:
"המטרה שלי שהם יפנימו את העקרונות האנושיים המוסריים שהם בבסיס הדמוקרטיה ובבסיס היהדות."
בתגובה על תוכנית הלימודים, המשלבת לראשונה תכנים יהודיים הקשורים לדמוקרטיה, אומרת אהובה-  
"הם לא רציניים, אין שום דיון ברמה של מחשבת ישראל... אני חושבת שיש מקום להשלמה במחשבת ישראל או למחנך הכיתה. היה לי את זה פעם שהמחנך דיבר איתם על יהדות ודמוקרטיה אני חושבת שזה המקום, לא בלימודי אזרחות, רוב המורים לאזרחות לא מכירים את הנושא מספיק טוב ולא יכולים לפתח אותו"

·	לדעת בני יש חשיבות רבה להדגיש את הערכים היהודיים בתוך לימודי האזרחות
"...חיים הרצוג שהתמנה לנשיא שאלו אותו האם אתה סוציאליסט והוא ענה – אני גדלתי על "ואהבתם את הגר" "ואלמנה וגר לא תענון" "ולא יחדל אביון בקרב הארץ". לערכים האנושיים האלה יש להם מקור ביהדות ולדעתי החינוך הדתי צריך להתחבר אליהם דרך המקורות היהודים של הערכים האלו יש בזה הרבה יותר עוצמה כשזה בא מהיהדות"
בני רואה את הערכים היהודיים משולבים בדמוקרטיים,  במהלך הראיון הוא השתמש במילים כמו: 'פירושים יהודיים ודמוקרטיים מתמזגים', 'לא רואה סתירה בין שני הדברים', 'יש לדמוקרטיה בהחלט שורשים ביהדות'. 
מביטויים אלה, מההדגשות שלו במהלך הראיון ומכך שהוא אינו רואה התנגשויות אצל התלמידים. הוא אינו מבליט את הסתירות והמתח אלא דווקא מבליט את ההרמוניה ביניהם. אם כן, בני מייצג את העמדה המכלילה מהבחינה הזו שהוא לא מבליט את הסתירות בין דמוקרטיה ליהדות אלא דווקא את ההלימה ביניהם. 

·	גאולה' רואה בעבודתה בישיבה תיכונית שליחות מסוימת, ומעוניינת לפתח את החשיבה העצמאית של כל תלמיד ותלמיד:
"אני לא רוצה להגיד שאני במאבק... אני רוצה להכניס לשם רוח אחרת, אבל אני לא רוצה להיאבק ולהכניס שם אנטי מתחילת השנה – זה לא יעזור לי ולא להם אני. אני מרגישה שאני במקום אחר מרוב הילדים בכיתה... בסוף השנה אני אומרת להם: אותי לא מעניין הציון , מעניין שתשבו בליל שבת לקראת בחירות ושלא יצבעו כמו אבא אלא יחליטו באופן אוטונומי. באמת לבנות אזרח אוטונומי."
גאולה מעונינת לטעת בתלמידיה את חופש הבחירה, את העובדה שהאדם הוא ריבון למחשבתו, לדבריו ואף לגופו:
 "למשל אני נתתי להם את חוק ההפלות הוא ממש לא חוק דמוקרטי. על פי ההלכה אי אפשר להפיל אחרי 40 יום. אני רואה בגוף של האשה נכס של עצמה והחלטה שלה ושל המשפחה ולא של ההלכה. תמיד אני נותנת את הדוגמא הזו, כדי להמחיש דבר הכי אישי איך ההלכה נכנסת..."  
גאולה ציינה במהלך הראיון שקשה לה עם דעות הרבנים: 'אני לא מקבלת את דעת הרבנים שהיהדות המציאה את הדמוקרטיה', 'יש לי בעיה עם סמכות רבנית', לגבי פסק הלכה – 'לפחות להתנגח איתו'. נראה מתוך הקטעים הללו שהרבנים נתפסים אצלה כמכלול שפוגע בחירות האישית של האינדוודואל וכובלים אותו לעשות את אשר הוא חפץ. העימות, אם כן, בינה לבין התלמידים ובינה לבין ההנהלה הוא מתבקש וטבעי. 
נראה שגאולה מתאימה רק באופן חלקי לעמדה הדיאלוגית מכיוון שליהדות אין מעמד שווה כשל הדמוקרטיה, אלא יש לה עליונות כלפיה.

·	 דינה מלמדת בבית ספר שדוגל בדמוקרטיה
" אין לי מסר להעביר להם משהו שהם לא הכירו, כי זה בית ספר שמחנך לדמוקרטיה אין חכמות, השנה לא, אבל תמיד יש מפגשים עם בית ספר ערבי, זה בית ספר שחורת את זה על דגלו..."
בהמשך הראיון נזכרת דינה ש
"הרבה פעמים אני מוצאת את עצמי מייצגת את הדעות האחרות… מהבחינה הזו, זה הדבר שחידשתי להם הרבה פעמים. הצגתי להם את העמדה שהם לא מכירות ולא שמעו בתקשורת, להבין שכל דילמה וכל מתח כזה יש שני צדדים ולכל צד יש את הצדק שלו ולא שהכל ברור, שהם צודקים והם  טועים - זה עשיתי בהחלט.
במהלך הראיון דינה הרבתה להשתמש במשפטים כמו: 'אבל יהיו תמיד נקודות המתח שאי אפשר לגשר עליהם' 'בוודאי שיש התנגשות' 'יש מקרים בהם אין פתרון' 'יש את המתח הזה'. מתקבל הרושם שדינה מדגישה בכיתה את העובדה שתמיד קיים מצב של מתח והתנגשות בין ערכים שונים והיא ותלמידותיה צריכות להחליט. אמנם ההחלטה היא קשה כי אין פתרון קסם, אך ניתן להתייעץ עם רבנים (מעניין לציין שדינה השתמשה במונח אנשים כאשר דיברה על רבנים) שהשקפתם דומה להשקפת השואל. 
לפי המונחים שהשתמשתי בהם, דינה קרובה מאוד לעמדה הדיאלוגית. היא נותנת מקום הן ליהדות והן לדמוקרטיה היא מאפשרת הפריה הדדית ביניהן, היא מודעת לסתירות הרבות ולפתרונות החלקיים, אך מנסה למצוא את ההבנה והאפשרות לחיות בשלום האחד עם השני.

מסקנות:
אליעזר שבייד איפיין שינוי שהתחולל בחברה הישראלית אחרי מלחמת יום כיפור:
"אבל אחרי מלחמת יום הכיפורים התחילה להתפשט מפה לאוזן השמועה הרעה שיש סתירה בין 'מדינה יהודית' ל'מדינה דמוקרטית'… מה גרם אפוא להתגלות האמת הנכוחה, שעד אז כאילו לא הרגישו בה כל עיקר? … תוך כדי ליברליזציה של תהליכי השלטון התחוללה תפנית אידיאולוגית מהותית בהבנת מושג הדמוקרטיה בקרב האליטות החילוניות משמאל. הן ביקשו להעמיד מול הדת, שהוצגה כגורם בלעדי המעצב זהות יהודית השקפת עולם ואורח חיים אלטרנטיביים שיש בהם שיש בהם כדי לעצב זהות של יהודים חילוניים. על רקע הוויכוח הפוליטי המתעמק נראתה הדמוקרטיה כאלטרנטיבה המוצלחת ביותר, והיא אמנם הועלתה על נס לא רק כצורת משטר וכתשתית ערכית ליחסים בין חברות, אלא כהשקפת עולם כוללת המעצבת את הזהות האישית והקבוצתית הראויה כביכול, לחברה הישראלית". 

1. יש לתת את הדעת בבתי ספר דתיים ליחס בין יהדות ודמוקרטיה. הערכים 'המקודשים' של הדמוקרטיה (כגון: אינדוודואליות, ביקורתיות…) מחלחלים לכל מקום ויש צורך ללבן סוגיה זו. ליבון ודיון בנושא זה אך טבעי שיעשה במסגרת לימודי אזרחות. אמנם נעשה ניסיון במסגרת התוכנית החדשה של לימודי אזרחות לשלב בין התכנים, אך כמו שאחת המורות אמרה- זהו נסיון שטחי שאינו ברמה של מחשבת ישראל ואינו חודר לעומק העניין. 
מכאן שיש להפוך את לימודי האזרחות בבתי הספר הדתיים ל'כלי שרת' כדי לעלות בכיתה את הקשר/ חוסר הקשר/ הלימה/ התנגשות/ בין יהדות לדמוקרטיה תוך כדי העלאת מצבים ושאלות אקטואליות.

2.  מקצוע האזרחות הוא לא טכני והוא מוביל בהכרח לאינטראקציה מעניינת בין התלמידים לבין המורה, כאשר השקפת כל אחד מהם היא פונקציה למהות הדיון. בעבר, כאשר אני למדתי אזרחות, הלימוד היה טכני (מהו תפקיד הכנסת, מהם סמכויותיה, כיצד נבחרים חברי הכנסת...) כיום הלימוד הוא יותר מהותי, מורכב ואקטואלי נלמדים כיצד מתפתחות ומשתנות תופעות מביאים ארועים עכשוויים אקטואליים ומנתחים אותם לאור הנלמד בכיתה. אני מעוניינת לקדם את לימודי האזרחות שלב נוסף ולהתמודד במסגרת השיעור עם היחס בין יהדות לדמוקרטיה. התלמידים הדתיים חיים את המורכבות בחייהם הפרטיים ומקצוע האזרחות צריך לדעתי להוות כלי שרת כדי לעלות את היחס בין יהדות לדמוקרטיה. (מכאן שישנה חשיבות לכך שהמורה יכיר את דעות תלמידיו בנושאים אלו ואת האקלים הבית ספרי, כמו כן ידע להגדיר לעצמו כיצד הוא רואה את היחס שבין יהדות לדמוקרטיה). 

3. לאור הסיווג שנעשה בחלק הראשון של העבודה, חשוב לדעת באיזו גישה נוקטים מחברי הספר. לדעתי הם נקטו ב'גישה המכלילה' כלומר בסמוך למקור הדמוקרטי נמצא המקור היהודי, באופן שאומר: גם ביהדות יש עקרונות דמוקרטיים ואולי אף שורשיהם נמצאים ביהדות. כמורה לאזרחות חשוב לדעת את הגישה שמנחה את הספר.

מסקנות אישיות:
4. מצאתי את עצמי קרובה יותר לגישה הדיאלוגית. לדעתי צריך לעלות בכיתה ולדבר על המתחים, הסתירות והבעיות הקיימות בין יהדות לדמוקרטיה ולנתח מקרים אקטואליים בהתנגשות זו. אמנם שיטת לימוד זו איננה מתאימה לכלל אוכלוסיות התלמידים מכיוון שהחומר לא יהיה בנוי באופן שיטתי אלא באופן קאזואיסטי. אך לאוכלוסיית התלמידים ששיטה זו מתאימה – רבים יתרונותיה: התלמידים מוצאים יותר עניין בחומר הלימודים, מעורבותם בנושאים הנלמדים גוברת וכן הם צריכים להכריע ולנקוט עמדה אישית בהם.

5. אני מלמדת את מקצוע האזרחות במשך שלוש שנים. בתקופה זו לימדתי רק בחינוך הממלכתי ולא בבית ספר דתי. סוגיית יהדות ודמוקרטיה לא עלתה בכיתה, כפי שהיא מטרידה אותי אישית וכפי שהיתה עולה לו היתי מלמדת בבית ספר דתי. כלומר חלק נכבד מאישיותי לא בא לידי ביטוי בשיעור מכיוון שאיני מלמדת בחינוך הדתי, לכן יש בי מחשבות ללמד בעתיד בבית ספר דתי. 

ביבליוגרפיה:

1.	אבינר, אלישע. פרקי מבוא בדמוקרטיה יהודית צביה (ירושלים: תשנ"ו).
2.	 אחיטוב, יוסף. על גבול התמורה משרד החינוך והתרבות (ירושלים: תשנ"ה).
3.	 אלון, מנחם. מתוך: מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית אבי חי, האוניברסיטה העברית (ירושלים: 1997).
4.	 גייגר, יצחק. "הוא מתפלל מנחה חמש פעמים ביום: הצינות הדתית וסוגיית "יהדות ודמוקרטיה", אקדמות י' בית מורשה (ירושלים: תשס"א).
5.	 דוד, יוסי. מדינת ישראל: בין יהדות לדמוקרטיה המכון הישראלי לדמוקרטיה (ירושלים: 2000).
6.	 הלינגר, משה. התנועה הציונית הדתית בפתח המאה ה- 21: בין גסיסה לבין תחיה אפשרית אבי חי, בית מורשה, דמוקרטיה ודרך ארץ. (ירושלים: תשס"א). 
7.	לבנת, יובל. "פרט וקהילה: ביקורת קומוניטריאנית על בג"צ" משפטים ניסן כרך ל"א, (ירושלים: תש"ס).
8.	 ליבוביץ', ישעיהו. יהדות, עם יהודי ומדינת ישראל.  שוקן (ירושלים: תשל"ט).
9.	מרגולין, רון (עורך) מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית אביחי (ירושלים: תשנ"ט).
10.	 סילברמן, מרק. "דפוסים של התייחסות ישראלית יהודית בת זמננו למסורת הדתית של העם היהודי ומשמעותם החינוכית" יהדות והומניזם משרד החינוך והתרבות והאוניברסיטה העברית בירושלים (ירושלים: תשנ"ו).